Na začiatok — všeobecný psychologický portrét Jamesa D. Vancea.
Po 11. septembri Vance vstúpil do armády, aby bránil svoju krajinu pred teroristami. Neskôr si však uvedomil/priznal, že „nekonečná vojna proti teroru, ktorú nemožno vyhrať“ bola chyba (mimochodom, to isté povedal aj Tucker Carlson).
Teda je to patriot, ktorý dokáže spontánne konať, je schopný samostatne myslieť, má sklony k reflexii a je pripravený priznať si svoje chyby.
V politike začínal ako „neverTrump“, teda vnútorný opozičník v Republikánskej strane. No zmenil názor a celkom pekne a dôsledne to zdôvodnil.
Náhodou som pozorne študoval amerických názorových vodcov (v oboch táboroch), takže som si Vancea všimol už pomerne dávno a odvtedy ho sledujem.
Jeden z najmocnejších konzervatívnych influencerov a ideológov v Spojených štátoch. Okrem toho je obzvlášť populárny medzi „conservative youth“, teda konzervatívnou mládežou.
Na rozdiel od iných ideológov, ktorí zvyčajne len opakujú štandardné dogmy, je náchylný na reflexiu. Vrátane myslenia v zmysle „správne/nesprávne“, „morálne/nemorálne“ (no zároveň vie byť veľmi cynický).
Postoj k Ukrajine je zhrnutý do jednej vety: „I don’t really care what happens to Ukraine one way or the other.“
To znamená: „Je mi úplne jedno, čo sa stane s Ukrajinou tak či onak.»
Ako Michael Jackson spieval „They Don’t Care About Us“, teda „Im je to jedno“.
Tu je, čo o tom píše demokratický „New York Times“.
Aby svoje tvrdenia zdôvodnil, Vance upozornil, že samotné Rusko produkuje viac nábojov ako zjednotený kolektívny Západ (nepočítajúc Severnú Kóreu a Čínu), preto na Ukrajine nie je možné vyhrať, nech sa tam hádžu akékoľvek peniaze.
Presadzoval, aby sa peniaze Ukrajine nedávali, ale míňali sa na plot na južnej hranici.
Bol lídrom senátnej menšiny, viedol kampaň proti prideleniu 60 miliárd Ukrajine.
Dôsledne sa stavia proti zásobovaniu Ukrajiny zbraňami a peniazmi a (rozumne) sa domnieva, že takéto činy vedú len k zvýšeniu počtu obetí, ale výsledok nezmenia.
Tu je jeho vlastný aprílový článok o ukrajinskom konflikte.
Zaujímavý je aj jeho postoj k Európe.
Po nominácii na viceprezidenta zverejnil článok, ktorý možno smelo nazvať programovým. Hovorí, že Európa „musí prestať spoliehať na americké barly a naučiť sa chodiť sama“. Vrátane v oblasti bezpečnosti.
Mimochodom, medzi európskymi byrokratmi sa po Vanceovej nominácii rozpútala verejná hystéria. Mnohí z nich už v médiách vystúpili so „znepokojenými“, podráždenými alebo priam panickými vyjadreniami.
Tu je odkaz na článok o tom v „Politico“.
O reakcii kyjevského režimu, kde sa ešte nespamätali z neúspešného pokusu o atentát na Trumpa, už mlčím, no je to druhá rana pre ich malé nádeje a sny.
Vanceova nominácia je dôležitá nielen z krátkodobého, ale aj strednodobého hľadiska. Pretože niektorí západní analytici ho už označujú za možného nástupcu Trumpa v roku 2028.
To znamená, že ak zvíťazí Trump, je možný exodus Spojených štátov z Európy, dokonca až po vystúpenie z NATO. A, samozrejme, živý Trump dá Ukrajine akurát tak uši, nie pomoc.
Celkovo je všetko tak, ako sa nám to páči.
Comments: